Munka
még
mindig
nincs,
pedig
már
hetek
teltek
el,
lehetőségem
viszont
annál
több
adódik
a
hazai
egészségügyi
intézményekbe
való
betekintésbe.
Nemcsak
látogatok,
de
szívesen
el
is
kísérek
bárkit
ilyesmi
helyre,
és
akkor
már
gyorsan
körül
is
nézek.
Neveket
nem
írok,
nem
célom,
hogy
bármelyiket
is
pellengérre
állítsam,
bár
ha
kell,
szívesen
szembe
dícsérem,
de
itt
inkább
megmaradnék
viszonylag
objektívnek,
ami
nem
könnyű,
és
elnézést,
ha
mégis
elszaladna
velem
erre
vagy
arra
a
ló.
Blogtherapy
A BLOG LEÍRÁSA
Medikália persze egy kitalált név, de nekem valóságos: a hivatásom helyszíne. A kórházak, ahol a nővér vagyok. A pszichiátria, a gerontológia, a terhespatológia, ahol eddig ápoltam, a kutatások, amiket olvastam, az iskolák, ahol tanultam, mind ennek a világnak részei. A megírt történetek és gondolatok pedig reflexiói annak, ahogyan ezt megélem.
Látogatás: 259188 alkalommal
A blogban írottak nem képezik a WEBBeteg orvosi tartalmának részét, azok igazság-, és valóságtartalmáért portálunk felelősséget nem vállal.
Mistery Nurse in Action
Addig is...
Eltartott
néhány
hónapig
ez
az
álláskeresős
móka.
Pedig
én
nyitott
voltam
sokmindenre,
ami
alatt
azt
értem
itt,
hogy
ugyan
megvan
a
szakterületem,
amihez
értek,
és
amit
jobban
szeretek
mint
a
többit,
de
szinte
bármi
mást
bevállaltam
volna.
A
távolság
sem
számított
nagyon,
azt
gondoltam,
a
budapesti
agglomerációból
bárhova
be
lehet
érni
egy
óra
alatt,
és
ezt
kint
már
úgyis
megszoktam.
Igaz,
nem
kilincseltem
végig
minden
egyes
kórház
minden
egyes
osztályát,
de
minden
ismerőst
és
ismeretlent
megkérdeztem,
hátha
tud
valamit.
Arra
többször
is
céloztam
már
itt,
hogy
volt
magánkórház,
illetve
inkább
klinika,
mert
kórháznak
nem
nevezném,
aki
hívott,
nagyon
is,
de
az
ő
feltételeik
nem
tetszettek.
Tessék,
még
válogatós
is
vagyok.
Napi
kb
négy,
esetleg
hat
órát
kellett
volna
dolgoznom,
viszont
ezt
minden
este.
Ki
van
zárva,
hogy
a
gyerekeimmel
csak
hétvégén
találkozzak.
Másrészt
négy
óra
melóért
már
nem
szívesen
utaznék
egy
órát,
oda-vissza
kettőt.
Harmadrészt,
nem
kórház
ugye,
pedig
nekem
az
az
otthon,
ha
dolgozom.
Már
csak
azért
is,
mert
úgy
gondolom,
ott
van
nagyobb
szükség
egy
nővérre.
Ápolóra,
na.
Egyébként
simán
bevállaltam
volna
bármilyen
beosztást,
de
ez
a
csak
minden
este,
ez
tényleg
ki
van
zárva.
Önéletrajz
Amerikából jöttem, két betűt hoztam. Mesterségem címere: RN
A régi játék mellett ez egy korábbi írásom címe is volt még a korábbi, Blogtherapy című blogomról, amit az amerikai kórházi éveimről írtam. Amikor elkezdtem dolgozni, elkezdtem írni. A munkámról és magamról. Ezeket az írásokat az elmúlt nyolc hónapban itt tettem közzé.
Karácsony a zártosztályon
Mínusz tíz fok van odakinn, az autó alig indult, pedig még tankolni is kell, de csak félig, mert hideg is van, meg elkésni sem szeretnék. Az utak tele, az autósok türelmetlenek, a bevásárlóközpontok parkolóihoz vezető út beragadva. Igyekszem kikerülni őket, és közben hálát adok a virtuális valóságért, ahol az életem nagy részét amúgy is bonyolítom, így most már a karácsonyi vásárlást is. Vajon létezem-e még idekint?
Amiket soha nem akartam tudni....
Nemrég
olvasgattam
ilyen
kis
érdekes,
egészségüggyel
kapcsolatos
apróságokat,
és
bizony
volt
néhány
olyan
adat,
amit
azt
hiszem
jobb
lett
volna
ha
inkább
sosem
tudok
meg.
House és a többiek
Megy itt a hátam mögött, és nem mondom, jópofa pasi, de így a második évad elején már eluntam magam kissé. A minap olvastam egy orvos cikkét a kórházi tévéfilmekről, hogy mennyire nem úgy van, meg micsoda bakik, és tényleg. Minimális képzettséggel már élvezhetetlen. Ahogy megnéztem néhány részt, kiszámoltam: kb a 12. percben jön a hirtelen diagnózis, majd a 35. percig mindenféle tesztek az alátámasztásra és elvetésre. A 35. percben a végső diagnózis felállítása, a páciens jobban majd hirtelen rosszabbul létele, és aztán House nyomozói tehetsége kiderit valami triviális (kór)okozót, amitől a páciens hirtelen meggyógyul. Emellett az összesen öt, itt-ott bevágott animáció ismétlése neuronok közti impulzusokról, vörösvérsejtek versenyfutásáról, heves szívdobogásról, valamint a "start him on prednesone", "give her heparin", "do a CT and MRI" és hasonló sztenderd mondatok, valamint légből kapott diagnózisok röpködése és különböző vicces találgatások a beteg állapotáról, a zseni rezidensek marakodása mind annyira valószerűtlen, hogy már már visszasírom a Gray's Anatomyt, mert abban legalább volt valami hiszti és dráma - már ami a magánéleteket illeti.
Azok a rezidensek...
Egyetemi
kórházban
dolgozom,
ami
azt
jelenti,
hogy
tele
vagyunk
rezidensekkel,
orvostanhallgatókkal,
tanuló
nővérekkel,
és
mindenki
olyasmivel,
aki
valaha
is
az
egészségügyben
akar
dolgozni,
mert
az
összes
ide
jár
gyakorlatra.
A
rezidensek
már
valamivel
több
hatáskört
kapnak,
mert
ahogy
kireppennek
az
orvosi
egyetemről,
megkapják
a
Doctor
of
Medicine
címet,
és
az
már
felelősséggel
jár.
Ugyanakkor
még
igazából
mindig
tanulnak,
vizsgáznak
ebből
abból,
de
az
MD
betűk
már
ott
vannak
a
nevük
mellett,
és
Dr
X-nek
is
szólítjuk
őket.
Többnyire.
Én
eleinte
elvből
mindenképpen
ezt
használtam,
végülis
megdolgoztak
érte,
na
meg
biztatásul,
mert
látom
az
arcukon,
hogy
egyből
magabiztosabbak,
ha
így
szólítom
meg
őket,
és
szeretek
örömet
okozni.
De
ahogy
jobban
megismerjük
őket,
és
ahogy
itt
nőnek
fel
a
kezünk
alatt
gyakorlatilag,
ez
néha
elmarad,
és
jönnek
a
sima
vezetéknevek,
majd
a
keresztnevek,
és
aztán
neadjisten
a
becenevek
is
olykor.
A
nővériskolánk
az
orvosi
egyetem
mellett
van,
és
havonta
egy
óránk
volt
is
közösen
annak
érdekében,
hogy
megtanuljunk
majd
együtt,
egymás
mellett
és
egymással
dolgozni.
Ez
a
nagy
interdiszciplináris
szakkör
magába
foglalta
még
a
patikus,
a
fizikoterapeuta,
és
a
szociális
munkás
hallgatókat
is
a
nővérkéknek
és
orvoskáknak
készülők
mellett.
Cipők
Továbbképezve
Aztán
hamarosan
egy
újszülött
újraélesztési
tanfolyamon
találtam
magam,
elmélet,
gyakorlat
intenzív
nyolc
órába
belesűrítve,
és
egy
háromszáz oldalas könyvbe,
amit
még
előtte
kellett
megtanulni,
hogy
tényleg
értsem
is
miről
van
szó.
Én
szeretem
az
ilyen
képzéseket,
amik
nem
vesznek
el
éveket
az
ember
életéből,
nincsenek
feleslegesen
beépített
elemek,
csak
az
ilyen
önmotivált, karrierista ambíciózus
örökdiák
embereknek
való:
itt
a
könyv,
tanuld
meg
az
egészet,
olvass
hozzá,
gondolkodj
el
róla,
aztán
töltsd
ki
a
tesztet,
ahol
ugyan
kettőt
hibázhatsz,
de
majd
élőben
és
a
gyakorlati
vizsgán
egyet
sem,
aztán
gyere
el,
átismételjük
egy
nap
alatt,
ott
kérdezhetsz,
ha
addig
nem
találtál
választ
a
kérdésedre;
begyakoroljuk,
és
levizsgázol
és
onnantól
kérdés
nélkül
csinálnod
KELL.
Sose
voltam
ilyen
diák,
de
amióta
nővérke
lettem,
még
erre
is
telik,
úgy
tűnik.
Adrenalin,
hivatástudat,
ambíció,
vagy
ezeknek
a
keveréke
ki
tudja,
de
a
motiváció
még
nem
kopott
el,
és
hamarosan
rutin
lesz
majd
(remélem)
és
ha
az
orrom
előtt
megszületik
majd
egy
gyerek,
ezentúl
nem
bőgni
fogok
a
meghatottságtól,
hanem
váldékokat
szívni,
szárazra
dörgölni,
talpacskákat
pöckölni,
oxigénpalackokat
programozni,
légzsákokat
fújtatni,
intubálni
harmincmásodperces
intervallumokban.
(Persze
nem
mindig,
csak
abban
a
statisztika
szerinti
1-10%-ban,
amikor
erre
tényleg
szükség
van.)