Blogtherapy
A BLOG LEÍRÁSA
Medikália persze egy kitalált név, de nekem valóságos: a hivatásom helyszíne. A kórházak, ahol a nővér vagyok. A pszichiátria, a gerontológia, a terhespatológia, ahol eddig ápoltam, a kutatások, amiket olvastam, az iskolák, ahol tanultam, mind ennek a világnak részei. A megírt történetek és gondolatok pedig reflexiói annak, ahogyan ezt megélem.
Látogatás: 259182 alkalommal
A blogban írottak nem képezik a WEBBeteg orvosi tartalmának részét, azok igazság-, és valóságtartalmáért portálunk felelősséget nem vállal.
A csecsemőosztály
Ez tulajdonképpen egy hatalmas üvegkalitka, hogy a látogatók és mindenki jobban láthassa a gyerekeket, és meggyőződhessenek arról, hogy a nővérek tényleg milyen szadisták már, amikor vért vesznek, infúziót kötnek be, hátcsapkodva böfögtetnek etetés után, vagy az egyéb rutinvizsgálatokat végzik, amihez a gyereket összevissza forgatják. A látványpékségek mintájára ez inkább egy látvány-csecsemőosztály. Az üveg hangszigetelt, így az első döbbent eszmélés csak akkor ért, amikor beléptem a kalitkába, és a bébik dolby surrond systemben ordítottak a fülembe. Vazze, erről el is feledkeztem, mutatkoztam be gyorsan az új kollágáknak, akikről aztán a kárörvendő röhögésük ellenére is hamar felfedeztem, hogy egyáltalán nem szoktak hozzá a csecsemőhadsereg időnkénti fellázadásához. Vannak akik jobban (felveszik és ringatják), vannak akik kevésbé jobban (felveszik és ringatják, de szemforgatva) viselik, temperamentumuknak és tűrőképessegüknek megfelelően.
Körülmetélés
Miért éppen OB?
God bless the non-stress test
Régen azt gondoltam, hogy a terhesség, ami már több mint 12 hetes, az célegyenesben van. Amióta egy terhespatológián dolgozom, azóta nem lehet átverni ezzel kapcsolatban. Pontosan tudom, hogy soha semmi nincs célegyenesben, és bármikor akármi történhet. Ezért azt sem mondom még a legstabilabb állapotú páciensünknek sem, hogy "na, úgy tűnik, minden rendben van, és akkor holnap találkozunk", mert előfordult, nem is egyszer, hogy egy ilyen mondat után elindult a lavina. Ha volt összefüggés, ha nem.
Amikor reggel nem kelt fel a nap - csak kötélidegzetűeknek...
Egy
kicsit
utálok
olyan
korán
reggel
kimászni
az
ágyból,
amikor
még
sötét
van,
mindenki
alszik,
és
a
madarak
sem
kezdték
még
el
a
korahajnali
műsort,
de
nincs
mit
tenni,
menni
kell.
Mindig
sötét
van,
mikor
felkelek
(legalábbis
azokon
a
napokon
mikor
dolgozni
megyek,
bármikor
máskor
kizárólag
világosban
kelek),
meg
hideg
is,
akár
nyár,
akár
tél,
és
igyekszem
belesűríteni
az
öltözés-fogmosás-kávékészítés
rutinját
öt-tíz
percbe,
aztán
irány
a
kinti
hideg,
autó,
és
az
út.
Útközben
azért
már
felébredek
általában,
feljön
a
nap,
megiszom
a
kávémat
(igen
így
amerikaiasan,
rozsdamentes
acél
kávétermoszból
a
kocsiban)
és
kezdődik
a
reggel.
De
aznap
valahogy
nem
kezdődött.
Egyszerűen
csak
sötét
maradt.
Csodálkoztam
is,
mert
tudtam
már,
hogy
melyik
kanyarnál
éppen
hol
áll
a
nap,
de
aznap
reggel
nem
volt
még
sehol,
pedig
nem
indultam
a
szokottnál
korábban
(Isten
ments!).
Sötét
volt
még
akkor
is,
mire
a
városba
értem,
begurultam
a
sötét
parkoloba,
és
mikor
mentem
át
a
folyosón
a
kórházba,
akkor
sem
volt
a
nap
sehol.
Jól
kezdődik,
gondoltam.
Vajon melyik a legrosszabb kórház?
Az
evolúciós
elméletet
szerintem
az
amerikai
kórházak
versengése
világítja
meg
a
legjobban.
Amikor
még
az
iskolában
munkát
kerestem,
elolvastam
a
környékbeli
összes
kórház
missziós
mottóját,
szakmai
céljait,
és
az
"all
about
us"
fejezeteket,
csakhogy
mégis
tudjam,
hol
fogom
a
következő
éveimet
tengetni.
Elégedetten
dőltem
hátra,
konstatálva,
hogy
a
kórházvárosok
kórházvárosában
lakom.
Nemcsak
a
két,
amúgy
országos
hírű
orvosi
egyetem
és
kórházaik,
hanem
az
összes
többi
is
a
mellüket
döngetve
magasztalja
egekbe
a
kitűnő
betegellátást,
a
potenciáljuk
csúcsán
lévő
szakembereiket,
az
abszolút
páciensközpontú
egészségügyi
hozzáállást
és
a
cutting
edge
felszereléseiket,
mindezt
az
egyre
inkább
politikai
korrektség
ellenében
az
amerikai
általános
vallásos
szellemnek
megfelelően
Isten
akaratából
és
az
ő
segítségével.
(A
partvisékeken
ezt
már
nem
tennék
hozzá,
de
itt
a
középnyugaton
még
a
fundamentalizmus
uralkodik.)
Ami
a
honlapokon
így
megjelenik,
azt
már
csak
a
valóságos,
mindennapi
verseny
támasztja
alá
mégjobban,
ami
a
kórházakban
zajlik,
például
úgy,
hogy
hetente
különböző
újításokat
vezetnek
be
a
páciensek
megelégedettsége
érdekében.
Persze
csakis
a
ló
túloldalára
esve,
és
ezeket
a
változásokat
a
különböző
közvéleménykutató
intézetek
kérdőívei,
és
az
azokra
adott
válaszok
diktálják.
A
kórházak
meg
kénytelenek
versenyben
maradni,
mert
végülis
a
betegekből
élnek.
Így
aztán
a
medikusvilág
farkastörvényei
értelmében
úgy
kell
gyógyítgatni
a
beteg
eszkimókat,
ahogy
az
nekik
tetszik.
(Ha
nincs
különszoba,
akkor
legyen
ajándékutalvány,
ha
nem
akar
maradni,
akkor
engedjék
haza,
de
ha
két
nap
múlva
meggondolja
magát,
akkor
fogadják
vissza
is
szó
nélkül.
Ha
nem
kéri
a
gyógyszerét,
akkor
ne
adjuk
neki,
de
ha
fáj,
akkor
azonnal
csináljunk
valamit.
Rohanjunk
a
szobájába
öt
percenként,
de
éjszaka
ne
merjük
zavarni
semmivel,
akármi
baja
is
van.
Mindent
meg
kell
tenni,
amit
akarnak,
és
ahogy
akarják,
különben
rossz
vélemény
lesz
rólunk,
és
akkor
nem
fog
ajánlani
bennünket
a
beteg
barátainak
és
családtagjainak,
és
akkor
miből
fogunk
élni?)
Ring around the rosie...
Van egy kis gyerekdal itt, ami nagyon népszerű és az én gyerekeim is gyakran énekelgetik. Tulajdonképpen egy körjáték, mert éneklés közben a gyerekek körbeállnak, megfogják egymás kezét, mennek körbe körbe, ahogy az egy körjátéknál ugye bevett szokás, majd az utolsó sor éneklése után egymást húzva a földre zuhannak.
Post Secret
Még
tavaly
bukkantam
rá erre az
oldalra,
ami
azóta
is
az
egyik
kedvenc
weboldalam,
nem
abban
az
értelemben,
hogy
jajdejópofa,
hanem
valami
sokkal
mélyebb
szinten
fogott
meg
és
mindig
annyi
gondolatot,
érzést
ébreszt
bennem,
hogy
azokat
szinte
le
sem
tudom
írni.
Influenza
Dr H. rocks!
Az a helyzet, hogy a császár baromi rondán tud kinézni. Hogy a méh maga hogy van összevarrva, az ugye nem is látszik, de elárulom: iszonytatóan! Mintha egy vicsorgó fogú és fejű szörnyeteg lenne. Dehát ez kit érdekel, hiszen úgysem látszik, az a fontos, hogy jól zárjon, aztán jó'van. Az viszont már sokkal kevésbé mindegy, hogy ami látszik, az milyen. Vagyis a has: mindennek az öle, minden teremtés forrása, a nőiség központja, az mégsem lehet ronda. Legalábbis mesterségesen (mert természetesen meg semmi sem ronda :-))
Manapság már nagyon ritkán alkalmazzák (legalábbis errefelé) az ún klasszikus császárt, ami a hasfal és a méh vertikális felnyitását jelenti és alkalmasint egészen a köldök köré kanyarodik a vágás felső része (Bonyolultabb eseteknél vagy amikor a méh is jön, még sokszor így csinálják). Ehelyett inkább az alsó haránt metszés dívik, mert az akárhogyan is van megcsinálva, nem látszik. Na jó, nem csak ezért, hanem mert ennek kevesebb a szövődménye, és gyorsabb a felépülés. De az esztétika mégsem ehanyagolható szempont. Még akkor sem, ha ez a vágás a bugyivonal alatt van, hiszen még a bugyidivat is változik, így ez a vonal hol magasabb, hol alacsonyabb, nem mindegy, hogy hol van az a sebhely. Sőt, nyilván nem mondok újdonságot, vannak olyan helyzetek, amikor még a bugyivonal alatt is minden látszik.